Jaanipäev on iidne
suvepüha, aasta tähtsam püha.
Jaanilaupäeval oli maal ja ka linnas veel hiljuti
tavaks käia saunas
ja tingimata külastada surnuaial omaste haudasid.
Õhtul
süüdati jaanituli, aasta kõige olulisem tuli.
Jaanituld tehakse tänagi, see
tava on üsna vähe muutunud viimase saja aastaga.
Kui, siis ehk seevõrra, et
sajandi eest oli jaanituli sagedasti paik, kuhu koguneti igas vanuses
pereliikmetega ühiselt lõbutsema.
Tänapäeval kohtuvad rohkem ühevanused sõbrad.
Jaanituli
Paljud rahvad seostasid jaanituld algselt päikesepüha ja -kultusega.
See kehtib ka eestlaste kohta. Jaanilõkkeks koguti aegsasti puid ja muud
põletusmaterjali.
Veel 20. sajandi keskpaiku tehti eri Eesti piirkondades
erineval viisil tuld. Näiteks Lääne-Eestis ja saartel oli tavaks süüdata tuli
ridva otsa pandud tõrvatünnis,
vahel ka elava, laasitud puu otsa viidud katlas.
Sellist tuld on kutsutud 'leedutuli'.
Sellist tuld on kutsutud 'leedutuli'.
Sagedasti valiti tuletegemiseks kõrgem
koht,
kas mõni mägi või kõrgemal asuv kiige- ja jaanitulepaik, kus lõke
süüdati.
19. sajandi teisest poolest 20. sajandi viimaste kümnenditeni on olnud
kombeks suurema jaanitule juurde ehitada ka kiik.
Lõkkeplats ehiti
kaskede ja (paber)laternatega, hiljem elektriküünaldega.
Jaanilaupäeval koju ja kiige juurde toodud kased kandsid erinimetust jaanikased, mis osutab, kui tähtsaks neid peeti. Lisaks lõkkeplatsile ehiti kaskedega ka tube, nagu suvitsepühade ajalgi. Noormehed viisid väljavalitu akna alla hommikuks armukase. Poiste toodud kased olid staatuse sümbol see näitas, et neiu oli tähelepandav. Kuid palju rõõmu tõi oma perega kaskede järel käimine - eriti lastele, kellel see käik alustaski pühad. Kaseoksi raiuti toodud puude küljest kohe ka jaanisauna viha jaoks. Noorte lehtedega kasevihad muutsid sauna ja saunalised eriliselt lõhnavaks.
Jaanilaupäeval koju ja kiige juurde toodud kased kandsid erinimetust jaanikased, mis osutab, kui tähtsaks neid peeti. Lisaks lõkkeplatsile ehiti kaskedega ka tube, nagu suvitsepühade ajalgi. Noormehed viisid väljavalitu akna alla hommikuks armukase. Poiste toodud kased olid staatuse sümbol see näitas, et neiu oli tähelepandav. Kuid palju rõõmu tõi oma perega kaskede järel käimine - eriti lastele, kellel see käik alustaski pühad. Kaseoksi raiuti toodud puude küljest kohe ka jaanisauna viha jaoks. Noorte lehtedega kasevihad muutsid sauna ja saunalised eriliselt lõhnavaks.
Tule jaoks kasutati ära
kogutud puud, 1970. aastatel ka näiteks vanad autokummid, millest sai suure
tossulõkke. Tulle visati igasuguseid puuesemeid, põletati vanu paate, mõnikord
ka käbisid. Värvilise tule saamiseks visati lõkkesse mõnikord ka kemikaale. 20.
sajandi algupoole peeti jaanitule suitsu tervendavaks, mistõttu oli tavaks
juhtida piimakari ümber tule, inimestel aga käia läbi selle suitsu. Viimane
juhtub lõkke ääres istudes tavaliselt nagunii. Ida-Eestis oli levinud tava
hüpata üle tule (peetakse pigem slaavi kombeks) ja Lõuna-Eestis tava ehtida
lehmi pärgadega (peetakse balti-mõjuliseks kombeks).
![](http://2.bp.blogspot.com/-FFxfx-xt71o/UbycyCHmRNI/AAAAAAAANik/qhQQf85dsPw/s200/head+jaanip.jpg)
![](http://4.bp.blogspot.com/-dxRbNq6d05A/Ubyc-pxuhPI/AAAAAAAANjc/G2o0HFnDcUk/s200/tor+Jaan.jpg)
![](http://2.bp.blogspot.com/-nk-6rS4bpyI/Ubyc4FerxQI/AAAAAAAANi4/R5tZ7ZfSZSk/s200/jaaniohtu.jpg)
Jaanitule juures on läbi
sajandite tantsitud ja lauldud, sinna kutsuti alati pillimehi või ansambleid.
Mõisate, hiljem seltside eestvõttel esitati eeskavana näidendeid. Veel 1960.
aastatel kuulusid jaanitule juurde võhuetendused, kiikumine ja muusika. Lõkke
juures tantsiti. Kui polnud pillimehi, siis mängiti ringmängulaule või lauldi
niisama. Varasematel aegadel kuulus jaanitule juurde maadlemine, jõukatsumine,
köievedu ja muud tavad, mida praegugi ametliku jaanitule korraldajad
organiseerivad.
Tule ääres maitsti pühadetoitu ja joodi jaaniõlut või kalja.
Praegused linnajaanituled oma laialdase toitlustuse, õllemüügi, kontsertite ja
tantsumuusikaga sarnanevad kunagistele küla- ja mõisajaanituledega. Kära- ja
rahvarohkete pidude kõrval on aga alati süüdatud tuli oma kodumaja juures, kuhu
kogunes pere, palgalised ja linnasugulased.
Tänapäeval teevad oma elamises,
kamina või tuleaseme juures, veekogu kaldal või kenal aasal ühistuld sagedasti
sõbrad või sõpruskonnad.
Laulmine on jaanitulest lahutamatu, nii et perekonna
või sõpruskonna lõkke ääreski lauldakse ja mängitakse, kuid reeglina on need
vaiksemad ettevõtmised. Viimasel poolsajandil on lõkke ääres tihti kõlanud
kitarrisaade, sest populaarset pilli oskavad paljud mängida ja seda on lihtne
kaasa võtta. Meenutagem, et 19. sajandil kuulus väiksemate koosviibimiste
juurde kannel, suuremate pidude juurde lõõtspill - peamine tantsumuusika
instrument.
Mitmel pool maal mängisid enne Teist maailmasõda kohapealsed
jazzorkestrid, pasunakoorid, hiljem muudki populaarse muusika ansamblid, kes
saatsid estraaditähti. Viimastel kümnenditel on aga taaselustatud
torupillimuusika, üha enam on ka lõõtsa- ja karmoðkamängijaid. Poolsajandi
uueks jooneks on naispillimeeste, eriti peopillimeeste arvu äkiline
suurenemine. Kuid ega pillimäng pole jaanitule juures kohustuslik element.
Muidugi on alati lauldud ja juteldud ka lihtsalt niisama. Laste jaoks oli see
öö, mil võis olla päikesetõusuni üleval, samuti nagu aastavahetusel nääride
ajal.
Jaanilaupäeva öösel on
läbi aegade paadiga sõidetud, põletatud seal tõrvikuid või küünlaid, mis
hämaruses pimedaks ju õigupoolest ei lähegi peegelduvad tumedal veel.
Ennustamine.
Jaanipäeva juurde kuulub
rida maagilisi, kuid igal juhul romantilisi ettevõtmisi. Näiteks sõnajalaõie
otsimine. Sõnajalaõit tuli otsida metsast üksinda. Sõnajalg õitseb uskumuse
järgi kord aastas jaaniööl ja õnnelik leidja on hoobilt rikas, valdab erilisi
oskusi ja salakeeli. 20. sajandil oli jaanitulelt tavaks minna kahekesi
sõnajalaõit otsima. Ikka koos kalli kaaslasega.
![](http://3.bp.blogspot.com/-GLIQ3zlEITg/UbycieHqGnI/AAAAAAAANhw/N64gKL3zX_w/s320/aiatiik+808+(3)+%E2%80%93+Kopio.jpg)
Varasemate romantiliste
ennustustavade hulka kuulub ka üksinda salaja jaaniõite korjamine. Erinevaid
õisi peab olema kokku üheksa. Korjatud kimp pannakse padja alla, öösel nähakse
unes kallimat. Eestis on üsna palju inimesi, kes kinnitavad, et nad nägid oma
tulevase kaasa ära just sel viisil toimides. Muide, ka mõne folkloristiga on
nii juhtunud.
Kuna tegemist on aasta
lühima ööga, siis oli tavaks olla päikesetõusuni ärkvel. Üldlevinud arvamuse
järgi on suur õnn, kui jaaniööl ei saja. Jaanikastel on läbi paljude sajandite
usutud olevat maagiline tervistav ja ilu andev jõud, mistõttu sellega pesti
nägu. Veel sajand varem oli tava jaanikastes kukerpalli visata, mis pidi
vältima seljahaigused talurahva nuhtluse ja aitama olla terve.
![](http://2.bp.blogspot.com/-q4TKcyq1e6Y/UbycZAGQ64I/AAAAAAAANhE/2m5qPSnOC8s/s200/tor+jaanip+(3).jpg)
Erilisi omadusi oli
teistelgi jaanilaupäeval leitud esemetel või sooritatud toimingutel. Näiteks
jaanilaupäeval saunas ihu külge kleepunud vihalehega sai armastust võita.
iimast korda oli võimalik
nõiduda naabrite piimaõnne endale, edendada karja- ning viljakasvu.
Kunagistest ohvripaikadest
ja -kommetest on säilinud üksnes jaanipäeval Meeksi kirikust parile ohverdamisest.
Tänapäevani käivad haiged vigastatud kätt või jalga kivi vastu surumas ja sinna
ande viimas.
Töökeelud.
Tegemist oli nii olulise
pühaga, et anti vaba päev karjasele, teenijarahvale ja muidugi noortele.
Toimetati üksnes hädavajalikke toiminguid, välditi karja sattumist võõra silma
ette, et seda ei saaks ära nõiduda ega kahjustada.
Jaanilaulud.
19. sajandi lõpul kõlasid
jaanitulel veel arhailised jaanilaulud, milles kutsuti kõiki tule äärde. Kes
tulemata jätab, see pidi unine ja karvane saama, tema ettevõtmised lörri
minema. Lõunaeesti jaanilaulud sarnanesid tugevasti läti lauludele nii oma
viisi kui ka refrääni 'liigo, liigo' poolest.
![](http://3.bp.blogspot.com/-gvGXaqJ9i0s/UbycQ7FrIfI/AAAAAAAANgs/Li2HeyHDrIY/s1600/4c7d15d9-a466-4bfe-b13f-f3b712c6fd77.jpg)
Jaanitulel lauldi juba 19.
sajandil palju uuemaid laule, ringmängulaule ja igasuguseid parajasti
populaarseid viise. Peamine oli laulmine ja üsna loomulik, et noorrahvas
eelistas vanade laulude kõrval moodsaid laule ja tantse.
Rituaalsed toidud.
S
õir (Lõuna-Eestis),
kohupiimakorbid, piimatoidud. Väga oluline oli jaaniõlu ehk vanapäraselt
jaanikahi.
![](http://1.bp.blogspot.com/-i_tBpftvzJQ/Ubycw4PkHuI/AAAAAAAANiU/KSB5MWk1T-I/s200/Head+jaani+.gif)
Ristija Johannes.
Ristija Johannes sündis
umbes kuus kuud enne Kristust ja oli tema emapoolne sugulane. Saanud kõrbes
elades valgustuse, liikus ta Jordani jõe äärde. Kütkestava jutlustajana pööras
ta paljusid oma usku, oli kuulus prohvet ja ristija, mille tõttu pälvis juba
eluajal hüüdnime Ristija Johannes. Johannesega on seotud mitmed tuntuimad ja
maailmakirjanduses korduvalt läbikirjutatud lood, mille hulka kuulub lugu tema
äkilisest surmast. Nimelt nõudis noor tantsija Salome valitsejalt, kes oli
lubanud täita iga ta soovi, et talle toodaks kandikul Ristija Johannese pea.
Salome sai soovitu, ehkki valitseja kahetses oma rumalat lubadust ja rahvas oli
löödud prohveti totrast surmast. Ristija Johannese surmapäevaks peetakse 29.
augustit, eriliselt ja tuletegemisega tähistatakse aga jaanipäeva, 23.juunit.
Lugematult pärimust on selle kohta, kuhu jäid Johannese keha ja tema pea,
selgus ja üksmeel aga puuduvad. Paljude rahvaste rahvaluules on temaga seotud
legende, laule ja loitse. Nii ka Eestis, kus ta kannab nime Jaan.
Mida teised teevad?
Taanis tehakse jaanituld,
kuid näiteks Rootsis süüdatakse tuli üksnes kitsal alal vastu Taani piiri.
Mujal püstitatakse hoopis maipuu, mis on ehtitud roheliste vanikute, lillede ja
lintidega ning mille ümber rõõmsalt tantsu lüüakse. Suured maipuud püstitatakse
Rootsi linnades tänini. Seal esinevad rahvariietes tantsijaid, pered võtavad
kaasa piknikukorvid ning vaatavad pealt laste ja noorte lõbutsemist. 1998.
aasta Lundi jaanipeol oli uusasukaid märgatavalt rohkem kui rootslasi maipuu
ümber kogunenud rahvusrühmad tähistasid suve suurpüha, rootslased olid enamasti
maakodudes või vaiksemates paikades. 2003. aastal oli Gotlandi saarel Visby
linnas maipuu püsti veel keset augustikuud. Soomes nihutatakse uuemal ajal
jaanipäeva tähistamine lähemale nädalavahetusele.
Sõnajalaõis.
Kaunis õis, mis puhkeb
jaaniööl lühikeseks ajaks ja annab oma noppijale rikkuse, õnne, kõigi lindude, loomade
ja inimeste keele mõistmise võime, teadmised kõigi maailma asjade kohta.
Sõnajalaõit tuli reegline otsida üksinda, seejuures ei tohtinud pöörata
tähelepanu häältele enda ümber ega kohkuda ka kõige koledamatest olenditest,
kes lähedale kippusid. Ei tohtinud ka hüüdmise peale ringi vaadata ega sellele
vastata. Leitud õis tuli viia kohe metsast välja.
Meiud ehk maipuud.
Meiuks kutsutakse Eestis
peamiselt suvistepühadeks ja jaanipäevaks, mujal Euroopas maipühadeks ehk
maipäevaks toodud kaske. Inglismaal on meige toodud koju juba 14. sajandil.
Hiljem noorte tava taandus, sest kirik oli säärase lõbutsemise vastu. Meiud
viidi koju, osa ehiti pidulikult riideribade ja lillepärgadega ning tantsiti ja
lauldi nende ümber. Eestis on keskajal ja hiljemgi Tallinnas tähistatud
maipäeva karnevali ja maikuninga valimisega. Meigusid pole toodud siiski üksnes
maipäevaks, vaid näiteks Inglismaal ka suurel neljapäeval või suvistepühade
ajal, hiljem see tava taandus.
Puhastava toimega
kased/kasevitsad kuulusid teistegi pühade juurde (mardi- ja kadrivitsad,
jõuluvana vitsakimp), nendega löömine pidi tagama inimeste ja loomade tervise.
Kasevihast sabaga kastsid maskeeritud pererahvast, kasevihtadega vihtlemine
kuulus ravimaagia ja pulmatavade juurde. Kased kuuluvad ohvripaiga ja
ohverdamise juurde.
Kommentaare ei ole:
Postita kommentaar